Scootaloo story

by MoonWriter

Rating: everyone
Tags: Tragedy, Alternate Universe, Sad
Length: 5978

Scootaloota kiusataan koulussa. Hän on yksin kylmässä maailmassa (jollei juoppo isää ja täys psykoo äitiä lasketa). Hän tarvitsee ystävän. Minäpä annan!

Scootaloolla ei ole ystäviä.
Mitä? Missä CMC? Missä Applebloom? Missä Sweetie Belle?
Applebloom on mystisesti kadonnut muutama vuosi sitten. Ja Sweetie Belle, Scootaloon ainut ystävä, on kuollut.
Hän sai Nightmare Moonin salamasta puolisoista vuotta sitten Kesäauringon juhlassa. Sinä samana päivänä, kun prinsessa Luna palasi takaisin. Ja Twilight ja muut saivat Harmonian Elementit.
NOOOOoooooOOOOOoooooOOOOOooooo!!!!!!!!
Siitä on nyt puolitoista vuotta, ja Scootaloota kiusataan koulussa kun henet pelastaa uusi tulokas.
…ja hänet saapui pelastamaan hänen oma ritari, kiiltävässä haarniskassaan.
Heh, juu[size=0.75em]uu[/size][size=0.5em]uu[/size]

Published 1970-01-01 00:00:00 UTC
Last updated 2014-02-17 10:35:17 UTC

Ensitapaaminen

Tämä tapahtui yhtenä "lämpimänä" päivänä, helmikuun puolessavälissä. Oli ollut taas yksi tylsä ja yksinäinen päivä Scootaloolle. Luulisi, että hänen parhaat ystävänsä, AppleBloom ja Sweetie Belle, olisivat hänen kanssaan. Mutta tämä tapahtuikin toisessa ajassa. Ajassa, jossa AppleBloom ja Scootaloo eivät koskaan tavanneet. AppleBloom oli karannut muutaman nuoren kanssa yhtenä kesäiltana, ennen päivää, jolloin Twilight Sparkle saapui Ponyvilleen puolitoista vuotta sitten. Samoihin aikoihin Sweetie Belle sai osumat NightmareMoonin salamasta Kesäauringon juhlassa. Sweetie oli nostanut veitsen maasta ja osoitti sillä NightmareMoonia, kun hän laukaisi salaman. Salaman ei ollut tarkoitus osua kehenkään. Oli vain todella ikävä sattuma, että Sweetie Belle nostaisi metallisen veitsen suullaan, samaan aikaan kun kuninkaalinen vartiosto syöksyi kohti NightmareMoonia.

Siitä on nyt puolitoista vuotta. Scootaloo ei ole vieläkään päässyt ylitse ystävänsä kuolemasta. Hän on pysynyt koulussa vain, koska hänen vanhempansa olivat sitä vaatineet. He tosin eivät olleet huomanneet Scootaloon pahenevaa masennusta, joka oli alkanut syövyttää tämän mieltä.

Scootaloo oli tänäänkin saapunut kouluun vain koska hänen isänsä oli uhannut halkaista hänen kavionsa, ellei hän menisi.

"Tunti on päättynyt, lapset. Toivotan teille hyvää viikonloppua ja toivon, että tapaamme jälleen maanantaina", Cheerelee sanoi iloisesti, katsellessaan hänen oppilaidensa nousevan pulpeteistaan ja lähtevän kohti ovea ja vapautta. Hän ei voinut kuin hymyillä, katsellessaan oppilaidensa iloisia kasvoja heidän jättäessään luokkahuoneen taakseen. Cheerelee piti lapsista. Hän oli jo nuorena huomannut saavansa iloa opettamisesta ja näin päättänyt aloittaa opettajana koulussaan.

Hän oli juuri pakannut tavaransa laukkuunsa ja oli aikeissaan lähteä ovelle, kun hän huomasi erään oranssiturkkisen pegasin istuvan edelleen tuolillaan.

"Scootaloo, ellet sinä halua jäädä luokkahuoneeseen viikonlopuksi, ehdotan, että otat satulalaukkusi ja astut ulos", hän vitsaili. "Sinun kannattaisi mennä kotiin."

Scootaloo nosti päänsä pulpetista kasvoillaan suru. "Mutta kun minä en halua mennä kotiin, Cheerelee", hän sanoi surkeasti. Se oli tosi. Hän pelkäsi mennä kotiin viikonlopuksi, koska hän joutuisi olemaan siellä kaksi kokonaista vuorokautta yksin.

Cheerelee oli joko liian väsynyt huomatakseen Scootaloon äänensävyä, tai hän oli vain liian keskittynyt löytämään oikeaa avainta avainnipustaan. "Voi, Scootaloo. Sinähän olet ihan hassu", hän sanoi hoputtaen Scootaloon ulos, lukiten oven hänen perässään.

Ennen kuin Scootaloo kerkesi vastustamaan, hän oli luokan ulkopuolella ja Cheerelee oli sulkenut luokkahuoneen oven.

Hän huokaisi syvään ja lähti kulkemaan kohti ulko-ovea. Hän päätti hakea kirjastosta itselleen kirjan, jonka hän voisi lukea viikonlopun aikana. Hän tosin ei kerennyt astua askeltakaan kirjaston suuntaan. kun kuuli takaansa ikävän tutun äänen huutavan:

"Hei friikki!"

Scootaloo tunsi niskassaan lumipallon kylmän kosketuksen. Koska hänellä ei ollut kaulahuivia, kaikki lumipallon palat putosivat hänen takkinsa kaula-aukosta sissän. Hän haukkoi hetken henkeään, lumen valuessa hänen niskaansa pitkin.

"Voitko jättää minut rauhaan, edes tämän kerran, Diamond Tiara?" hän kysyi kääntyen ympäri ja yrittäen samalla saada mahdollisimman paljon lumesta pois niskastaan.

Diamond Tiara ja Silver Spoon vilkaisivat toisiaan, naurahtaen hieman. "Hah. Miksi minä jättäisin sinunlaisesi friikin rauhaan, friikki?" hän sanoi heittäen uuden lumipallon keskelle Scootaloon kasvoja.

Scootaloo parkaisi kivusta ja astui muutaman askeleen taakse päin. Se lumipallo oli sattunut jo valmiiksi kohmeessa oleviin kasvoihin.

Diamond Tiara ja Silver Spoon naureskelivat keskenään, Scootaloon hieroessa kasvojaan.

"Lopettakaa! Älkää naurako minulle!" hän huusi, kahden kiusanhengen naurun vain yltyessä.

"Miten voisin olla nauramatta sinulle? Sinä olet FRIIKKI!" Diamond Tiara piteli mahaansa edelleen käkättäen Scootaloolle.

"En minä ole friikki!" hän puolusti itseään heittäen hätäisesti kyhätyn lumipallon kohti paria. Se tosin hajosi ilmassa hiutaleiksi. Tämä vain yllytti kahta yhä enemän.

"Sinä olet friikki, koska sinulla on siivet, MUTTET PYSTY LENTÄMÄÄN!" Diamond kiereskeli maassa pidellen mahaansa ja nauraen itsensä kipeäksi.

Scootaloo muisi kuulleensa, että joskus paras tapa lopettaa riita on vain kävellä pois. Niinpä hän kääntyi kannoillaan ja alkoi tallustaa kohti kirjastoa.

Diamond Tiara huomasi uhrinsa kävelevän pois, jättäen hänet huomiotta. Hän nousi ylös hitaasti. Yhtä asiaa hän ei suvainnut, ja se oli se, että hänet jätettiin huomiotta. Kuinka se kehtaa, kuinka tuo lentokyvytön friikki kehtaa olla huomioimatta häntä? Hän vilkuilee ympärilleen, hengittäen raskaasti. Hän löysi maasta kiven. Ilman hetkenkään epäröintiä, hän otti kiven ja peitti sen lumella. Hän linkosi kiven kovalla vauhdilla kohti Scootaloon takaraivoa.

Scootaloon pää nytkähti eteenpäin kiven osuessa hänen takaraivoonsa. Vain sekunti kiven osuttua hän löysi itsensä maasta kiemurrellen ja pidellen etujaloillaan kiinni takaraivostaan. Kaviot veressä hän kiemurteli itkun partaalla katsellen, kuinka raivoissaan oleva Diamond Tiara ja hieman säikähtänyt Silver Spoon lähestyivät häntä.

Diamond Tiara hengitti raskaasti ja nousi takajaloilleen. Hän iski kavionsa Scootaloon rintaan.

"Kuinka..."

*potku*

"Sinä..."

*taas uusi potku*

"Kehtaat..."

Diamond Tiara ei tosin kerennyt antamaan kolmatta potkua, koska jokin iso osui häneen kovalla voimalla ja hän mätkähti viiden jalan lennon jälkeen maahan. Hän katsahti nopeasti kohtaan, jossa hän vielä hetki sitten oli seissyt, ja löysi siitä täysin tuntemattoman yksisarvisen. "Kuka..." hän aloitti, mutta sai äkkiä suun täydeltä lunta.

"Älä edes aloita", sanoi tämä uusi hahmo. Kukaan heistä, Diamond Tiara, Silver Spoon tai Scootaloo, ei tunnistanut tätä yksisarvista. Hänellä oli tummanvihreä turkki ja tummanpunainen harja, oranssit iirikset ja myrkynvihreä arpi vasemmassa poskessa. "Eikä sinun sitäpaitsi tarvitse sitä edes tietää." hän sanoi potkaisten hieman lisää lunta Diamond Tiaran päälle. Hän kääntyi katsomaan maassa makaavaa Scootaloota.

"Jaksatko nousta ylös?" hän kysyi kasvoillaan puhdas huoli. Scootaloo nyökkäsi heikosti ja nousi ylös. Diamond Tiara oli osunut häntä mahaan ja kylkeen.

"Odotahan, kun isäni kuulee tästä..." Diamond Tiara aloitti jälleen mutta sai taas lunta kasvoilleen. "Kyllä! Mene kertomaan isällesi mitä MINÄ tein, anna mennä. Niin MINÄ voin kertoa hänelle, mitä SINÄ teit", yksisarvinen sihisi kiukusta.

Diamond Tiara hymähti. "Luuletko sinä, että-"

"LUULEN!" yksisarvinen karjaisi. "Vaikka sinä kuinka yrittäisit, et silti saisi minua tai Scootaloota vaikenemaan tästä!"

Scootaloo seurasi ihmeissään tilannetta sivusta. Kukaan ei ole koskaan puolustanut häntä noin raivokkaasti. Ei Sweetie Bellen kuoleman jälkeen.

"Sinulla ei ole to-"

"Scootaloo vuotaa verta takaraivostaan, johon SINÄ heitit kiven! Miten sinä selität sen isällesi!"

Diamond Tiara mulkoili raivoissaan tätä tulokasta, joka oli heti onnistunut peittoamaan hänet omassa pelissään.

"Hyvä on, sinä voitit. Mutta älä luule, että tämä jää tähän!" hän sihahti, kääntyessään kannoillaan.

"Voi kuule, me tapaamme vielä illalla, kun tulen ja jututan hieman isääsi", yksisarvinen sanoi virne naamallaan. Diamond Tiara pysähtyi. Hän kääntyi hitaasti ympäri, yrittäen peitellä pelkoaan, epäonnistuen siinä totaalisesti. "S-sinä et uskaltaisi..."

"Voi Diamond Tiara..." hän sanoi kävellen lähemmäs. "Jos minä uskallan kulkea täysikuun aikaan Everfree-metsässä, kantaen kalakoria selässäni, niin minä uskallan kohdata sinut ja isäsi" Hän pysähtyi vain tuuman päähän Diamond Tiaran kasvoista.

Hän kääntyi nopeasti ympäri ja kävi Scootaloon vierelle. "Mennäänkö käymään sairaalassa? Tuo luultavasti vaatii muutaman tikin", hän lisäsi vilkaisten Scootaloon takaraivoa. Scootaloo vain nyökkäsi, ja he lähtivät kävelemään kohti sairaalaa.

"Kuka sinä olet?" Scootaloo kysyi varmistettuaan etteivät kumpikaan Diamond Tiara tai Silver Spoon voineet kuulla heitä.

"Heh... Olen vain yksi yksisarvinen, joka ei halua kenenkään satuttavan itseään, tai muita", hän sanoi hymyillen Scootaloon kysyvälle ilmeelle.

"Mutta jos minulta kysytään sinun nimeäsi enkä osaa vastata siihen ja-", Scootaloo tunsi kavion suunsa edessä. Hän kääntyi katsomaan ponia vierellään, joka ravisteli päätään.

"Älä huoli. En jätä sinua. En, ennen kuin asiat ovat järjestyksessä." hän sanoi hymyillen. "Enkä välttämättä senkään jälkeen."

"Miksi minä sitten kutsun sinua?" Scootaloo kysyi yksisarvisen laskettua kavionsa.

Yksisarvinen pysähtyi mietteliäänä. Hän ei jostain syystä halunnut kertoa nimeään. Mutta hetken päästä hän huokaisi ja ojensi kavionsa Scootaloolle.

"Jack. Jack Korgo Jokunen."

"Scootaloo. Hauska tutustua", Scootaloo vastasi tarttuen Jackin kavioon. He katselivat hetken toisiaan, kunnes Jack rikkoi hiljaisuuden.

"Jos lähtisimme sinne sairaalaan, ennen kuin vuodat kuiviin", hän sanoi ottaen muutaman askeleen edemmäs. Scootaloo oli varma, että hän näki punan kohoavan Jackin korviin.

Jatkuu....

Seuraava päivä

"Scootaloo! Nosta se laiska lapasi ylös ja tule alakertaan!" Scootaloo heräsi jälleen kerran isänsä huutoihin.

Scootaloon isä, Beer Barrel,  juo joka ikinen päivä. Hän aloittaa joka aamu ja hän lopettaa vasta kun on sammunut myöhään yöllä.  Oletettavati: hänellä ei ole työpaikkaa.

Scootaloon äiti, Blood Drop, on isän lailla työtön. Vaikka hänellä ei ole työpaikkaa, hän ei ole isän lailla juoppo. Hän silti onnistuu tuomaan rahaa taloon tarpeeksi tyydyttääkseen isän viinapään. Huhu kertoo, että hänellä olisi työpaikka Sateenkaari tehtaalla, mutta koska tehdas on vain urbaani legenda, hänen oletetaan olevan työtön.

Blood Drop on myöntänyt olevansa Scootaloon äiti, mutta hän ei käyttäydy sen mukaisesti. Hän ei kysele kuulumisia, hän ei lohduta Scootaloota, vaikka tämä kierisi hänen edessään vollottamassa. Hän todennäköisesti vain potkaisisi hänet pois tieltä sanoen: "Tietä kakara!" Häntä ei yksin kertaisesti kiinnostanut selviääkö Scootaloo elämässään vai ei.

Scootaloo nousee ylös venytellen iloisesti. Vaikka hän tietää, että hän joutuu taas käymään läpi saman fiaskon läpi niin kuin joka ikinen viikonloppu, hän silti on iloinen. Miksi? Hän on saanut hyvän ystävän. Astuessaan ulos huoneestaan hänen ilo haihtuu, pimeän hiipiessä hänen mieleensä.

"Mitä jos hän vain näki tilanteesi ja totesi, että tuota säälittävää friikkiä pitää auttaa? Jos hän vain päätti olla ystävällinen säälistä, eikä siksi, että piti sinusta?"

Ei se ei ole tosi! Eihän?

Scootaloo saapuu alakertaan hiljaisen kyyneleen ylittäessään posken.

"Eihän sinusta pitänyt. Hän vain sääli sinua ja siksi pelasti säälittävän nahkasi."

Scootaloo yritti ravistella ajatuksen pois, pyyhkien samalla kyyneleen pois poskeltaan.

"Ei vitsit sulla kesti. Valvoitko taas myöhään HÄH? Mene hakemaan mulle kaljaa!"

Beer Barrel heitti pienen rahapussin Scootaloon jalkoihin, lisäten samalla: "Äläkä viivy kauan. Mul on jano."

Scootaloon teki mieli vain sanoa isälleen, että hanasta tulee vettä. Juo sitä. Mutta siitä seuraisi iso tappelu, jonka hän häviäisi kirkkaasti. Hän nappasi rahapussin ja heitti sen satulalaukkuunsa, jupisten hiljaa itsekseen.

"Mitä sää siin jupiset? Puhu selvää kieltä, kakara!" hän sanoi lyöden Scootaloota kasvoihin. Scootaloo parkaisi kaatuen taaksepäin ovea vasten.

"Äläkä ulise kakara! Vastaa, kun sinulle esitetään kysymys!" hän astui kivuliaasti Scootaloo nilkalle.

Scootaloo puri huulta, ettei parkaisisi uudelleen ja vastasi: "Selvä. Minä sanoin selvä!"

"Ethän sinä vain korottanut ääntäsi minulle, kakara?" hän kysyi myrkyllisesti kumartuen lähemmäs.

"S-se oli va-vahinko. M-minä vannon. Anteeksi"

"Aivan niin kuin sinä", hän sanoi nousten Scootaloon jalalta.

Scootaloo ei halunnut suututtaa isäänsä yhtään enempää, joten hän lähti nopeasti nilkuttamaan kohti ulko-ovea.

"Annoinko minä sinulle luvan lähteä?" hän kysyi kääntyen kannoillaan ja potkaisten Scootaloota takajaloilla niin lujaa, että hän lensi ulko-oven neljään osaan jaetun lasin läpi. Scootaloo iskeytyi lumen peittämään maahan ja kieri eteenpäin kuin räsynukke. Hän lopulta pysähtyi pihapuuhun. Puusta putosi hieman lunta hänen päälleen, jonka hän pyristeli nopeasti pois.

Hän yritti nousta seisomaan, mutta asettaessaan painoa vasemmalle etujalalle, hän vinkaisi viiltävästä kivusta ja lysähti takaisin maahan. Vasen etukavio oli halki. Se oli haljennut keskeltä, paljastaen verisen kudoksen.

Ulko-ovi heilahti auki.

"Annoinko?" Barrel huusi raivoissaan. Hänen rintansa kohoili ja Scootaloo olisi vaikka voinut vannoa näkevänsä savun puskevan ulos hänen sieraimistaan jokaisella hengityksellä.

Scootaloo yritti käyttää pieniä siipiään päästäkseen seisomaan, mutta vingahti jälleen kivusta. Oikea siipi oli pois paikoiltaan. Se roikkui hänen kyljellään laahaten maata.

Vaikka oven edessä olevat portaat olivat umpijäässä, ne narahtivat Barrelin painon alla.

"ANNOINKO?" hän huusi jälleen astellen vaarallisesti kohti Scootaloota.

"Et! Et antanut, olen pahoillani. Voinko nyt mennä hakemaan sinun kaljasi?" Scootaloon onnistui nousta seisomaan ehjille kavioilleen, haljenneen värjätessä lumen punaiseksi. Hän ei tosin voinut karata isäänsä mitenkään tässä kunnossa, joten hän vain jäi nojaamaan pihapuuhun.

Barrel seisoi uhkaavasti Scootaloon edessä hengittäen todella syvään. Raivon pilke silmistä oli hiipunut. Hiipunut muttei kadonnut. Hän kumartui Scootaloon korvan viereen ja kuiskasi: "Älä puhu minulle tuolla äänen sävyllä, KAKARA!"

Viimeisen sanan kohdalla hän oli lyönyt Scootaloota selkään, pakottaen tämän maahaan uudelleen. Scootaloo vingahti isänsä kavion iskeytyessään hänen selkään.

"Hei älä satutaa häntä!"

Scootaloo kohotti katseensa tutun äänen suuntaan.

Jack seisoi metsän reunassa. Hän huohotti hieman muutaman hikipisaran ilmestyessä hänen otsalle. Jackin silmissä paloi raivo Barrelia kohtaan, mutta myös jotain muuta.

Scootaloo tunnisti tuon muun tunteen välittämästi. Se oli se sama tunne, jonka hän joutui kohtaamaan joka ikinen päivä, joka ikinen viikonloppu, joka ikinen hetki, jonka hän vietti isänsä lähellä. Se oli pelko.

"Mitä sinä sanoit?" Barrel kysyi epäuskoisena katsellen tummanvihreän yksisarvisen kävellessä hitaasti eteenpäin.

"Jack älä se-" Scootaloo yritti huutaa mutta parkaisi jälleen kivusta hänen isänsä astuttuaan hänen haljenneelle kaviolle. Jackin silmissä leimahti syvempi liekki.

"Hiljaa, kun minulla on keskustelu kesken tämän", hän vilkaisi nopeasti yksisarvista ennen kuin jatkoi: "nuoren orin kanssa." Hän astui askeleen lähemmäs tunkeutujaa, joka oli juljennut astua hänen pihalleen.

"Mihin me jäimmekään? Ainiin: olin aikeissani moukaroida sinut hengiltä!" hän karjaisi hypäten kohti Jackiä.

Jack hyppäsi nopeasti sivuun väistäen vain täpärästi Barrelin taa'emman kavion.

"Oikeastaan me jäimme siihen, että minun piti toistaa se mitä minä sanoin", Jack sanoi väistellen Barrelin potkuja.

Barrel oli selvästi juonut jo jotain, koska hänen iskunsa olivat todella läpinäkyviä ja leveitä. Hän ei yksin kertaisesti osunut tähän vihreään pisteeseen, joka hyppi hänen jokaisen iskunsa tieltä, ennen kuin ne osuivat tähän. Se raivostutti häntä yhä vain enemmän.

"Pysy paikallasi, jotta voin viedä sinut vanhempiesi luokse palasina!" hän karjaisi huitaisten hyvin leveän lyönnin Jackin pään ylitse, usuen puuhun hänen vasemmalla puolellaan.

"Vanhempani ovat kuolleet!" Jack huusi väistäessään jälleen yhden potkun.

"No sitten minä voin lähettää sinut pitämään heille seuraa!" Barrel huusi kaataen pihaa ympäröivän aidan.

Jack hymyili vaikka hän tiesi, että yksi isku, yksi isku oli tarpeeksi murtamaan häneltä säären, ellei jopa katkaisemaan sitä.

Yhtäkkiä Barrel virnisti itsevarmasti ja syöksähti eteenpäin. Jack loikkasi taaksepäin osuen kivuliaasti puussa olevaan kääpään. Ennen kuin Jack kerkesi reagoida Barrel rysähti häntä vasten upottaen oikean etukavionsa Jackin palleaan. Jack lysähti maahan pidellen mahaansa ja haukkoen henkeään. Puusta putosi heidän päälleen lunta.

Barrel nousi huohottaen seisomaan Jackin yläpuolelle. "Hah! Miten... huh huh... Miten nyt suupannaan?" hän kysyi kumartuen Jackin silmien tasolle.

Jack sulki hymähtäen silmäänsä. Oranssi välähdys ja Jack oli pihan toisella laidalla. Hän tosin lysähti maahan heti haukkoen henkeään. "Hy-Hymyyn kai?" hänen onnistui sanoa.

Jack nousi seisomaan ja käveli Scootaloon vierelle.

"Miksi tämä tilanne muistuttaa minua jostakin?" he molemmat naurahtivat kommentille, jonka jälkeen Jack kiskoi Scootaloon ylös veren tahrimasta lumesta. "Tule mennään hoitamaan sinut kuntoon... taas."

"Te ette mene mihinkään!" Barrel karjaisi syöksyen kohti kaksikkoa. Hän juoksi yllättävään hyvin, ottaen huomioon, että hän oli humalassa.

"Pidä kiinni", Jack kuiskasi sulkiessaan silmänsä. Jackin sarvi alkoi loistaa.

Scootaloo katsoi hätääntyneenä miten hänen isänsä syöksyi heitä kohti kuin härkä. Hän oli vain kymmenen metrin päässä. Jos hän saisi heidät kiinni, he olisivat kuolleita.

"Jack mitä ikinä teetkin niin tee se NOPEASTI!" Scootaloo huusi Barrelin loikatessa viimeiset metrit heitä kohti.

Samalla hetkellä, kun Barrel iskeytyi heitä päin, kirkas oranssi välähdys muutti maiseman. He kaikki kierivät pitkin jäistä mutta hiekotettua tietä.

"HAH! Sanoinhan, että ette pääse karkuun!" Barrelin sanat suorastaan hyppivät voiton riemusta. "Ja nyt te olette pulassa", hän sihisi vaarallisesti.

Hänen silmänsä olivat keskittyneet kaksikkoon ja hänen oikea silmäluomi nyki vaarallisesti. Hänen pupillinsa olivat pienentyneet pieniksi pisteiksi. Hän hengitti hyvin raskaasti. Lähestyessään heitä hän ei oikein huomioinut mitään muuta ympärillään.

Hän tarttui Jackiä olkapäistä painaen hänet maahan. Hän nosti vasemman kavionsa päänsä yläpuolelle, valmiina iskemään Jackin kallon halki.

"Mitä ihmettä sinä luulet tekeväsi hänelle?" kuului ääni omenakojulta. Sen takaa astui oranssiturkkinen blondi tamma, jolla oli kolme omenaa söpöysmerkkinä ja ruskea karjapaimenten käyttämä hattu päässä. Hänen vierellään oli punaturkkinen blondi ori jolla oli yksi vihreä omena söpöysmerkkinä. Jack oli varma, että he olivat sisarukset.

"MINÄ AION... a-aion..." nyt Barrel tajusi missä he olivat. Jackin oli onnistunut teleporttaamaan heidät Ponivillen torille. Heidän ympärillään kaikki olivat pysähtyneet ja kääntyneet katsomaan tilannetta.

Jack ja Scootaloo nousivat hiljaa ylös. Heidän huojuessa paikallaan, Jack katseli muita poneja. Kaikilla oli vihainen tai huolestunut tai kauhistunut ilme kasvoillaan. Kahta poikkeusta lukuun otamatta. Yhdellä pinkillä tammalla, jonka harja ja häntä muistuttivat hattaraa, oli hämmästynyt ilme kasvoillaan. Toisen Jack tunnistikin. Diamond Tiara hymyili Silver Spoonin vieressä.

Barrell onnistui kasaamaan itsensä ja sai sanottua: "Minä.. minä aion rankaista tätä nuorta oria! Hän kävi tyttäreni kimppuun!"

Moni veti syvään henkeä huolissaan, osa katseli epäuskoisena Barrelia.

"JOS tyttäresi kimppuun käymiseen kuuluu se, että estää sinua HAKKAAMASTA HÄNTÄ HENGILTÄ, niin sitten kyllä, minä kävin tyttäresi kimppuun!" Jack sanoi kovaan ääneen.

Kaikki, mukaan lukien Barrel, kääntyivät katsomaan Jackiä. Jackin oli onnistunut kantaa Scootaloon kauemmas hänestä. Kaikki kääntyivät vuorostaan katsomaan Barrelia mutisten hiljaa vierustovereiden kanssa.

"Älä valehtele!" hän karjaisi iskien kavionsa maahan.

"Selitä sitten, miten Scootaloon kavio halkesi ja siipi meni sijoiltaan hänen lennettyään teidän talon ulko-oven lasi ruunukosta läpi!" Jack sanoi uhmakkaasti iskien vuorostaan oman kavionsa maahan.

"Kerro heille miten hän aneli anteeksiantoa sinulta, kun SINÄ aioit hakata hänet hengiltä!" Jack käytännössä huusi hänen kehonsa täristen raivosta, jota hän tunsi Barrelia kohti.

"Onko tämä totta?" kuuluu hiljainen kysymys ponien keskuudesta.

Ryhmä hajaantuu ja keskelle jää yksi turkoosin värinen pegasi, jolla harja ja häntä olivat kuin sateenkaaret. Hän piti päätään sellaisessa asennossa, että hänen harjan esti hänen silmään näkymästä.

"Rainbow Dash!" Scootaloo henkäisee juuri ja juuri tarpeeksi lujaa, että Jack kuuli sen.

Rainbow Dash otti muutaman askeleen lähemmäs tilannetta. Hän pysähtyi Barrelin ja kaksikon väliin. Hän vilkaisee molempia puolia kerran ennen kuin toisti kysymyksen tällä kertaa tarpeeksi kuuluvasti, että kaikki paikalla olijat saattoivat kuulla hänet.

"Onko tämä, mitä tämä yksisarvinen väittää, totta?"

"On. Ei kun ei, ei ole totta! Hän valehtelee!" Barrel huusi osoittaen syyttävästi Jackiä.

Jack oli juuri aikeissaan huutaa takaisin jotain sopimatonta, kun Dash kysyi vielä kerran vapisten: "Onko tämä, mitä tämä nuori yksisarvinen väittää, totta, Scootaloo?"

Scootaloo nyökkää hitaasti, mutta varmasti.

Dash nosti päänsä ylemmäs, niin, että kaikki näkivät nyt hänen silmänsä, mikä sai Jackin ja Scootaloon kavahtamaan kauemmas. Rainbow Dashin katse sai samanlaisen reaktion aikaan, kaikissa, jotka näkivät hänen silmänsä.

Barrel tosin ei pystynyt liikahtamaan, koska tiesi, että hän oli tuon raivoisan katseen kohde. Häneltä katosi kaikki väri naamalta.

"Viisi..." Dash sähisi silmät kipinöiden.

Barrel katseli hetken aikaa ympärilleen ennen kuin palautti katseensa kummissaan vihaiseen tammaan. "V-vi-vii-si?" hänen onistui kysyä.

"Neljä..."Dashin iirikset muuttuivat punaisiksi.

Barrel kavahti kauhusta taakse päin. "E-e-e-ethän s-si-si-sin-ä?"

"Kolme..." nyt Dashin harja ja häntä alkoivat heilua kuin ne olisivat olleet moniväriset liekit.

Barrel ymmärsi lähteä juoksemaan kohti kotiaan. Hän suorastaan lensi. Hyvä, jos kaviot edes hipoivat maata.

"Kaksi..." Dashin turkoosi turkki muuttui väritykseltään vitivalkoiseksi. Hän porautui takajaloistaan lumen läpi maahan ja pingottui valmiina loikkaan.

"Vou, vou, vou Rainbow! Ota ihan rauhassa, et varmasti halua tehdä mitään, mitä katuisit, ethän?" oranssi omenakauppias hyppäsi hänen eteensä.

"Yksi..." Rainbow Dash ei edes huomannut oranssin ystävänsä hyppäävän eteen. Hän näki vain mitä hän tekisi uhrilleen, jos ja kun hän saasi hänet kiinni.

"Oikeasti Rainbow, älä tee tätä. Sinä tulet katu-" hän ei kerennyt lopettamaan lausettaan, koska hän joutui väistämään tappavaa vauhtia lähtevän ohjuksen.

Kaikki katsoivat kuinka sateenkaaren värinen ohjus kiisi kohti Beer Barrelia, joka oli juuri saapunut kotiovelleen.

Jack alkoi horjua. Hänen näkyvyytensä sumeni ja hän kamppaili pysyäkseen pystyssä.

"Jack?" tuttu ääni kysyi hänen selästään. Hän oli niin uupunut ettei tunnistanut ääntä. Hän oli niin väsinyt, ettei hän enää muistanut miksi hän seisoi. Hän horjahti vielä kerran ennen kuin hän kaatui kyljelleen, menettäen tajuntansa.

Scootaloo parkaisi iskeytyessään maahan sijoiltaan olevan siipensä päälle. Hän tosin kääntyi nopeasti ympäri ja raahautui lähemmäs Jackin tajutonta hahmoa.

"Jack? Jack! Herää, Jack!" hän nosti nopeasti katseensa ylös ja katseli ympärilleen. Yksikään ei ollut huomannut Jackin kaatumista. "Auttakaa nyt joku!" Scootaloo huusi. "Kuka vain!"

"BicMac, ota sinä Scootaloo. Minä otan toisen", oranssi tamma, joka oli yrittänyt estää Rainbow lähdön, saapui veljensä kanssa heidän vierelleen.

"Eeyup!" BigMac vastasi lyhyesti matalalla äänellä. Hän nosti varovasti Scootaloon selkäänsä ja auttoi siskoaan nostamaan Jackin hänen selkäänsä, jonka jälkeen he luakkasivat sairaalaa.

Sairaala

Päästyään sairaalaan Jack laitettiin heti letkuihin. Kaikki lääkärit ja hoitajat juoksentelivat hänen asioilla, aivan kuin heillä ei olisi muita potilaita. Kaikilla oli joko huolestunut ilme tai vakavoitunut ilme. Kaikilla oli kiire: lääkärit huutelivat pyyntöjä, hoitajat juoksentelivat hakemaan mitä ikinä sitten pyydettiin.

Scootaloota pelotti. Jack ei ollut tehnyt elettäkään heidän saavuttuaan perille. Kun he olivat saapuneet sairaalaan, kaikki keskittyivät Jackiin. Eihän hänellä mitään näin vakavaa voi olla. Hänhän on vai väsynyt ja tarvitsee lepoa, eikö niin?

Sydänmonitori piipittää epätasaisesti. Onko se normaalia? Lääkärit huutavat jotain sydämmestä ja elvyyttämisestä. Ei...ei hän tarvitse elvytystä? H-hän on ihan kunnossa hän ei-

Yhtäkkiä valtava verisuihku ryöppysi Jackin kurkusta kattoon.

"Jaaaack!"

Scootaloo nousi istumaan vuoteellaan. Hän hengitti nopeasti ja yritti löytää Jackin. Hän hyppäsi nopeasti sängyltään ja riensi huoneen toiselle puolelle. Hän kiskaisi melkei yhden verhon irti Jackin vuoteen ympäriltä, siirtäessään ne syrjään.

Siinä hän makasi rauhallisesti ja hiljaisesti. Monitorit piipittivät rauhallisesti ja lukemat näyttivät normaaleilta. Verta ei näkynyt missään. Jack nukkui rauhallisesti omassa sängyssä jo kolmatta yötä. Lääkärit olivat sanoneer, että hän tulee kuntoon ja hän vain tarvitsee lepoa. Miksi joku tarvitsee kolme päivää yhteen menoa lepoa?

Huoneen ovi aukeni yhtäkkiä ja hoitaja Redheart seisoi ovella.

"Ai sinä olet hereillä, millainen on vointisi?" hän kysyi hymyillen. "Onko kaikki hyvin? Olin kuulevani huutoa?"

Scootaloo kääntyi hymyillen ympäri. "Se olin minä. Minä näin vain painajaista ja", hän kääntyy katsomaan Jackin nukkuvaa hahmoa. "halusin varmistaa, että kaikki olisi hyvin."

Redheart hymyili. "Taidat todella pitää hänestä?" hän kysyi hymyillen myötätyntoisesti.

Vaikka huoneessa ei ollut valoja, Redheart näki kuinka Scootaloo muuttui helakanpunaiseksi.

"Minä menen nyt. Jos tarvitset jotain, olen tuossa käytävällä", hän sanoi hymyillen astuen ulos huoneesta ja sulkien oven perässään jättäen Scootalon kahdestaan Jackin kanssa.

Scootaloo katseli hetken Jackiä kysyen itseltään mitä hän oikeasti tunsi Jackiä kohti? Lopulta hän veti verhot Jackin ympärille ja meni ikkunalle.

Ulkona satoi jälleen kerran lunta ja sitä alkoi olla joka paikassa. Teiden varsilla oli isoja kinoksia samoin kuin piha teillä. Sitä oli ainakin viiden kymmenen sentin verran jokaisen katon päällä. Se sai maiseman näyttämään satumaiselta. Aivan kuin piparkakkutalo kylä Scootaloo sanoi hiljaa mielessään.

Kohta hän huomasi liikettä lumessa. Pieni musta piste liikkui kiemurrellen kinoksien keskellä kohti sairaalaa. Scootaloo painoi otsansa lasia vasten ja siristi silmiään, jotta näkisi mikä se oli. Kissa? Tai pieni koira? Ei. Kumpikaan ei tulisi ulos tällä ilmalla.

Scootaloo yritti miettiä eläimiä, jotka olivat sopeutuneet elämään kylmissä oloissa, mutta mitään ei tullut mieleen. Han katsoi tarkemmin. Nyt hän pystyi sanomaan olennon värin. Se oli ruskea. Aivan kuin puun kaarna. ja sillä oli kaksi jotain keltaista palloa kuonollaan. Ei. Ne kaksi keltaista pistettä eivät olleet palloja. Ne olivat kiiluvat silmät. Mikä oli puun kaarnan värinen, sopeutui kylmiin oloihin ja omisti keltaiset silmät? Scootaloo kavahti kauemmas ikkunasta. Ulkona oli susi!

Mitä susi tekee keskellä Ponivilleä?

Scootaloo käveli takaisin ikkunalle, toivoen samalla, että susi oli ollut vain harhanäky. Siellä se kuitenkin istui katsellen suoraan Scootaloon ikkunaan.

Scootaloo tarkkaili hetken sutta ja oli juuri aikeissa vetää verhot ikkunan eteen, kun susi teki jotain odottamatonta: se heilutti häntäänsä ja toista tassuaan hieman, aivan kuin se yrittäisi sanoa jotain.

"Avaisitko ikkunan?"

Scootaloo meinasi hypätä ulos nahastaan kuultuaan uuden äänen huoneesta.

Hän kääntyi ympäri nähdäkseen Jackin pirteiden kasvojen pilkottavan sängyn verhojen välistä. Scootaloo olisi hypännyt hänen syliin ja halannut hänet puolikuoliaaksi, ellei hän olisi esittänyt tuota pyyntöä.

"Ikkunan? Tämänkö?" hän kysyi osoittaen takanaan olevaa ikkunaa. "En taida. Siellä o-on kylmä. Emmehän me halua vilustua, emmehän?"

"Ei sinun tarvitse kuin päästää hänet sisälle. Ikkunan voit sulkea heti sen jälkeen", hän vastasi sellaiseen sävyyn kuin olisi juuri pyytänyt Scootaloota hakemaan hänelle lasin vettä.

Scootaloo katsoi Jackiä tyrmistyneenä. Jack ei vain tietänyt, että pihalla oli susi vaan hän halusi myös päästää sen sisälle.

"Mi... Kuink... Oletko... Siis mitä?" hän lopulta sai vastattua.

"Voisitko päästää hänet sisälle?" Jack toisti vetäen verhot kokonaan pois edestään. "Hänellä on varmasti ikävä minua", hän lisäsi katsellen Scootaloota koiranpentumaisilla silmillä.

"Onko se sinun lemmikki? Onko sinulla SUSI lemmikkinä?" hän kysyi ihmeissään.

"SHHH!" hän sihahti. "Älä puhu noin kovaa. En haluaisi hoitajan ryntäävän sisälle. Ja kyllä, HÄN on minun YSTÄVÄNI, ei lemmikki", hän vastasi painostaen sanoja 'hän' ja 'ystävä'. Jack vilkaisi Scootaloon olan yli ja lisäsi: "Hän on varmasti kohta jäässä. Voisitko avata nyt sen ikkunan?"

Scootaloo katsoi hetken ulkona odottavaa hännän heiluttajaa, ennen kuin kääntyi Jackin puoleen. "Mistä sinä tiedät, että sill-" Jack yskäisi kuuluvasti. "silmiin pistävällä ystävälläsi on kylmä?" Scootaloon onnistui korjata.

"Hyvin pelastettu. Etkö sinä kuullut häntä?" Jack kysyi. Scootaloon hämmästynyt ilme tosin vastasi hänen kysymykseensä.

"Aivan sinä et olekkaan viettänyt elämääsi Everfreessä niin kuin minä. Voisitko  nyt vain päästää hänet sisälle?" Jack sanoi hieman kärsimättömästi.

Scootaloo epäröi hetken mutta kääntyi kumminkin avaamaan ikkunan. Susi nousi seisomaan Scootaloon tarttuessa ikkunan karmiin. Se otti muutaman askeleen ennen kuin se hyppäsi kohti ikkunaa. Scootaloo kiljaisi hypätensivuun väistääkseen suden tassut.

Jack sähähti mutta vahinko oli jo tehty. Käytävästä kuului lähestyvien askelten ääni. Jack äännähti hassusti  ja susi hyppäsi nopeasti sängyn alle piiloon. Scootaloon ympärille ilmestyi oranssi hohde ja hän lensi, nyt sulkeutuvan ikkunan luota hänen ja Jackin sänkyjen väliin. Samalla hetkellä, kun ovi aukesi, Jackin sarvi sammui ja ikkunan ja Scootaloon ympärillä oleet hohteen katosivat. Hoitaja Redheart astui sisälle huolestuneen näköisenä.

"Mitä tapauhtui?" hän kysyi katsellen nopeasti ympäri huonetta.

"Scootaloo vain putosi sängyltään. Ei siis mitään vakavaa sattunut", Jack sanoi sulavasti lisäten samalla: "Voisinko minä saada jotain syötävää? En muista koska olisin viimeksi syönyt."

"No totta kai. Hektki pieni", Redheart lähti huoneesta varmistettuaan, ettei mitään vakavaa ollut sattunut.

"Lääkärit sanoivat, että kun sinä vihdoin heräät sinun ei saa antaa käyttää taikuutta!" Scootaloo supatti Redheartin lähdettyä.

"Syystäkin", Jack sanoi hieroen otsaansa ja purren hammasta. "Se on melkein sama kuin mikreeni potilas menisi kovan melun keskelle. Mutta se kannatti." Hän nosti katseensa juuri parahiksi nähdäkseen suden kömpivän punkan alta. "Jos sinut olisi löydetty ikkunalta, hän olisi voinut löytää Taimen." hän sanoi paijaten sutta, joka heilutti iloisesti häntäänsä.

"Taimen? Puhutaanko nyt ystävästäsi?"

"Kyllä. Minä sain nimetä hänet, kun hänen emo..." Jack hiljeni suden painaessaan päänsä hänen sängylleen. "Muistatko kun sanoin Diamond Tiaralle uskaltavani kulkea Everfreessä täydenkuun aikaan kalakori selässä?"

Scootaloo yllättyi kysymyksestä. "Miksi en muistaisi? Sehän tapahtui vain neljä päivää sitten. Miksi?"

Jack oli jähmettynyt paikoilleen. Kohta hän päästi eräänlaisen haukahduksen. Taimi juoksi nopeasti sängyn taakse ja lopulta sen alle, juuri ajoissa. Redheart saapui tarjottimen kera huoneeseen. Tarjottimella oli iso kannu vettä, kaksi isoa lasia, ilmeisesti kipulääkkeitä ja puurokulho. "Onko täällä koira sisällä?", hän kysyi uteliaasti.

"Ei. Minä vain ääntelehdin niin kuin sudet. Tähän tapaan:" Jack päästi uuden sarjan haukahduksia ja vingahduksia. "Olen huomannut, että emot ääntelehtivät tuohon tapaan pennuilleen, kun haluavat niiden pysyvän piilossa", hän selitti tietävästi.

Scootaloo hymyili. Hän oli varma, että Jack oli juuri sanonut sen vain, jotta Taimi pysyisi sängyn alla.

Jack päästi uuden sarjan haukahduksia. "Tuo taas tarkoitti, että tunkeilijan kadottua voi tulla taas esille", hän hymyili leveästi.

"Mistäs sinä tuon olet oppinut?" Redheart kysyi laskien tarjottimen Scootaloon ja Jackin sänkyjen välissä olevalle yöpöydälle.

"Kun asuu metsässä tarpeeksi kauan, oppii kaiken laista", hän sanoi alkaen lusikoida puuroa suuhun.

"Asutko sinä metsässä vanhempiesi kanssa?" Redheart kysyi kiinnostuneena.

"No minä asun metsässä. Vanhempani ovat kuolleet" Jack vastasi lopettaen puuron lusikoinnin hetkeksi.

"Olen pahoillani... Kutsukaa, jos tarvitsette jotain. Olen edelleen tuossa käytävällä", hän sanoi lähtien jälleen huoneesta.

Samalla hetkellä, kun ovi sulkeutui, Jack haukahti kerran hiljaa. Yhtä nopeasti kuin hän oli sängyn alle mennytkin, Taimi ponkaisi sieltä ulos.

"Nyt vasta huomasin, että te kaksi olette saman kokoisia", Scootaloo huomautti.

"Niin, vielä. Hänhän on vasta puolivuotias. Kyllä hän vielä minun ohitse kasvaa... jonain päivänä", jack sanoi hymyillen. Hän ojensi lopun puurosta Taimelle, joka aivasti kerran ja kääntyi pois päin kulhosta.

"Kiitos", Jack sanoi nyrpeästi katsellen puuroaan, joka oli nyt rään peitossa. "Ei minulla ollutkaan enää nälkä."

Scootaloo katseli hiljaa Jackiä ja mietti hiljaa mitä Redheart oli sanonut häneltä: Taidat todell pitää hänestä. Eihän hän voi olla... He hän ovat tunteneet vasta vajaan viikon.

Scootaloo ravisteli ajatuksen hänestä ja Jackistä pois ja päätti kysyä udestaan, mitä hän oli kysynyt ennen Redheartin tuloa.

"Miksi kysyit?" hän kysyä töksäytti.

Jack vain tuijotti hetken Scootaloota ennen kuin tajusi mistä tämä puhui.

"Niin", hän selvitti hieman kurkkuaan ennen kuin jatkoi: "Uskallan kulkea kalakorin kanssa täysikuun aikaan  Everfreessä, koska siellä ei ensinnäkään tapahdu mitään täydenkuun aikaan ja toiseksi minä olen sopinut susien kanssa, että jos he saavat korillisen kaloja kerran kuussa, he eivät hyökkää Ponivilleen. Mikäs sinulle tuli?"

Scootaloo oli yhtäkkiä noussut sängystään ja juossut ikkunalle katsellen ylös. "Jack... Mitä tapahtuu, jos et saa tuotua koria sovittuun aikaan?" hän kysyi äänen hieman vapisten.

Jack katseli hetken Scootaloota, minkä jälkeen hän vilkaisi Taimea ja taas Scootaloota.

"En tiedä. En ole koskaan myöhästynyt", hän sanoi mietteliäänä. "Todennäköisesti he suuttuisivat ja tuhoaisivat kotini tai hyökkäisivät Ponivilleen. Miksi?"

Scootaloo vilkaisi taivaalle sanoen: "Tänään on täysikuu..."

Jack pomppasi vuoteestaan ylös kuin häntä olisi tökätty neulalla takalistoon. Hän juoksi ikkunalle ja vilkaisi myös taivaalle. Siellä se oli: prinsessa Lunan täysikuu kaikessa kauneudessaan.

Jack kääntyi salaman ja alkoi ilmeisesti keskustella Taimen kanssa. Jack päästeli vuoroin matalia ja vuoroin korkeampia haukahduksia ja vingahduksia. Muutaman kerran hän pyyhkäisi kaviollaan korviensa yli ja koukisti kavioitaan edessään. Ensin Taimi näytti osallistuvan keskusteluun yhtä kiivaasti kuin Jack, mutta sitten se vain istui paikallaan. Välillä se tosin haukahti takaisin, mikä vain osoitti, että hän kuunteli ja ymmärsi Jackiä.

Kohta Jack kääntyi ympäri, avasi ikkunan ja haukahti vielä kerran Taimelle, joka hyppäsi samantein ulos ikkunasta ja ravasi pihan poikki kohti Everfreetä. Jack katseli hetken Taimen perään ennen kuin sulki ikkunan.

"No?" Scootaloo kysyi kävellen Jackin vierelle, joka oli palannut sängylleen.

"Taimi oli lähetetty etsimään minua. Hänellä oli viesti: 'Vihreäkalastajan pitää pitää kiirettä tai metsä ei olisi hänelle enää turvallinen'", hän lopetti painaen päänsä tyynylle.

"Mihin Taimi lähti?" Scootaloo kysyi nousten seisomaan Jackin sänkyä vasten.

"Hän lähti ensin hakemaan hyvän ystäväni turvaan. Pois metsän keskeltä. Sen jälkeen hän menee puhumaan lauman johtajan:  Karhiakiven kanssa", Jack sanoo huokaisten syvään.

"Minä vain toivon, että hän ehtii ajoissa"

________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

Taimi juoksi minkä käpälistään pääsi. Sen laumatoveri oli pyytänyt sitä hakemaan Vaaleatarinan pois metsästä. Laumatoveri oli tosin vielä pyytänyt puhumaan Karhiakiven kanssa. Sitä tosin pelotti kohdata täysikasvuinen susi yksin. Varsinkin kun se oli tuomassa huonoja uutisia. Se tosin päätti, että huolehtisi ensin Vaaleatarinasta ennen kuin puhuisi Karhiakiven kanssa.

Taimi oli juossut ensin ponien reviirin halki ja saapunut metsään. Sen jälkeen juossut kolme tasangon verran syvemmälle metsään. Nyt se oli uuvuksissa. Siltä oli kulunut ponireviirin aikana paljon energiaa valkeankylmän takia. Mutta se ei haluunut luovuttaa, sillä sen laumatoveri uskoi siihen, eikä se halunnut pahoittaa laumatoverin sielua.

Taimi pysähtyi haistelemaan tuoreita kavion jälkiä, jotka tuoksuivat Valkeatarinalle. Se saurasi niitä ja kohta se löysikin hajun lähteen: valkoturkkisen ponin, jonka hiukset oli keltaisen ja ruskean raidallinen.

Tammi kertoi asian niin nopeasti kuin mahdollista. Vaaleatarina näytti huolestuneelta. Se kysyi Taimelta missä Vihreäkalastaja oli. Taimi kertoi nopeasti laumatoverinsa olevan ponien reviirillä yhdessä isossa luolassa. Vaaleatarina silitti ja kiitti Taimella ennen kuin lähti ravaamaan kohti metsän laitaa.

Nyt Taimella oli enää yksi tehtävä: puhua Karhiakiven kanssa.

Parantuminen

Taimi oli vieraillut seuraavana yönä kertomassa Karhiakiven päätöksestä. Se oli kertonut, että metsä oli nyt poneille vaarallinen. Jos suden löytäisivät ponin metsästä, niin ne luultavasti tappaisivat sen. Jack oli sanonut osanneensa odottaa tätä, mutta Scootaloo näki, että se painoi hänen mieltään.

Scootaloon vammat olivat parantuneet ennätys vauhtia tuon yön jälkeen. Lääkärit sanoivat sen johtuvan siitä, että  hänen kehonsa oli nyt vasta alkanut parantamaan vammoja kunnolla. Scootaloo tiesi kuitenkin toisin. Hänen paranemista nopeutti tieto siitä, että Jack oli kunnossa.

Siitä yöstä on nyt kolme päivää ja Scootaloo oli useamman kerran miettinyt hänen tunteitaan Jackiä kohtaan ja nyt hän oli varma siitä... Hän oli rakastunut tähän tummanvihreään oriin, joka oli jo toistamiseen pelastanut hänen henkensä.

Lääkäri oli tutkinut heidät molemmat ja oli sanonut, että Jack voisi lähteä sairaalasta huomenna aamulla, kunhan hän lupaisi välttää taian käyttöä jonkin aikaa. Scootaloo tosin ei ollut saanut lupaa lähteä, koska lääkärien mielestä hänen siipensä ei ollut parantunut tarpeeksi. Hän joutuisi viettämään vielä viikon sairaalassa.

"Mutta silloinhan minä joudun olemaan täällä joulun! En minä halua viettää jouluani täällä", hän oli tarkoittanut sitä aluksi, mutta oli miettinyt asiaa uudelleen ja todennut, ettei hän halunnut kotiinkaan mennä. Vaikka hänen isänsä ei ollutkaan kotona, hän ei silti halua palata siihen taloon enää koskaan.

Jack oli yrittänyt piristää häntä ja sanonut: "Hei kyllä sinä täältä vielä pois pääset ja voithan sinä pyytää uutta tutkimusta vaikka huomenna, jos vaikka olisit jo parempi."

Tohtorit tosin olivat sanoneet, ettei kukaan paranisi niin nopeasti. Vaikka jokin ihme tapahtuisikin, niin hän joutuisi silti olemaan ainakin pari päivää sairaalassa.

Scootaloo makasi sängyllään katsellen kattoa. Hän ajatteli koko ajan: miksi hänen siipensä ei ollut parantunut yhtä nopeasti kuin hänen kavionsa. Hän vilkaisi siipeään, joka oli paketoitu kipsiin.

Mikset sinä parane? Scootaloo ajatteli hiljaa itsekseen. Tyhmät lääkärit. Miten he edes voivat sanoa mitään hänen siivestään, jos he eivät edes tutkineet sitä? Kyllä hänen siipensä on tarpeeksi parantunut, jotta hän voisi lähteä Jackin matkaan. Jack oli kertonut menevänsä Everfreehin katsomaan oliko hänen koti vielä pystyssä.

Scootaloo halusi nähdä Jackin talon, siis jos se oli vielä pystyssä. Hän olisi halunnut käydä metsässä. Hän oli kuullut Jackiltä metsän ihmeistä ja halusi nyt nähdä ne itsekin. Hän huokaisee syvään vajoten vain syvemmälle epätoivoon.

"Älä ole tuollainen", kuuluu yhtäkkiä ovelta.

Scootaloo kääntyi katsomaan sisään tulijaa, joka oli tietenkin Jack. Jack levitoi tarjotinta vierellään, jolla oli hänen ja Scootaloon iltapala.

"Sinähän et saisi käyttää taikuutta, Jack", Scootaloo sanoi katsellen häntä, kun hän asetti tarjottimen heidän yöpöydälle.

"Niin kai... Mutta kun on tottunut käyttämään taikuutta joka päivä, niin sitä on aika hankala olla käyttämättä" hän sanoi ojentaen Scootaloolle puurokulhon. "Sitä paitsi he sanoivat, etten saisi käyttää taikuutta niin kauan, kun se aiheuttaa minulle päänsärkyä.

Eikä minulla särje päätä yhtään", hän lisäsi koputtaen päätään. "Näetkö?"

"Niin kai sitten", Scootaloo huokaisi ja alkoi lusikoida puuroa.

"Hei piristyisit nyt vähän. Olen varma, että lääkärit muuttavat mielensä siivestäsi huomisessa tutkimuksessa", Jack sanoi istahtaen sängylleen levitoiden oman kulhon eteensä.

"Miten voit olla siitä noin varma?" Scootaloo kohotti kulmiaan katsellen puuronsa ylitse Jackiä.

"Sanotaan, että tunnen sen luissani", hän vastasi ennen kuin lusikoi lisää puuroa suuhunsa. "Sinun kannattaa syödä puurosi ennen kuin se jäähtyy."

Scootaloo katsoi hetken aikaa puuroaan ennen kuin totteli ja alkoi syödä kulhoaan tyhjäksi. Pian heidän molempien kulhot olivat tyhjiä ja Jack levitoi ne tarjottimelle ja tarjottimen oven vieressä olevalle pöydälle.

"Minä voisin mennä jo nukkumaan. Sinäkin voisit kokeilla sitä", hän sanoi hypäten sänkyynsä.

"Ei minua nukuta", Scootaloo vastasi kääntyen poispäin Jackistä. Häntä ei väsyttänyt, koska hän tiesi, että jäisi jälleen yksin, kun Jack huomenna lähtisi sairaalasta. Hän ei saisi unta.

Yhtäkkiä hän kuuli hyvin hiljaisen poksahduksen viereltään. Hän kääntyi ympäri muttei nähnyt mitään. Mikä se oli?

Scootaloo vilkaisi vielä Jackin näkyvää takaraivoa ennen kuin häntä alkoi väsyttää hirveästi. Hän horjahti kerran ennen kuin lysähti selälleen sängylle. Pienen hetken kuluttua Scootaloo nukkui kuin tukki ja Jack liikahti.

Hän nousi istumaan sängyllään ja kääntyi katsomaan Scootaloota hymyillen samalla myötätuntoisesti. Hän nousi sängystään ylös ja käveli Scootaloon vierelle. Hän kumartui lähemmäs Scootaloon kipsiin käärittyä siipeä, joka alkoi hohtaa kevyesti...

________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

Jack nousi ylös haukotellen makeasti. Hän oli nukkunut todella hyvin viime yönä. Hän nousi ylös, venytteli ja veti verhot sänkynsä ympäriltä. Hän oli odottanut näkevänsä iloisesti nukkuvan hahmon viereisellä sängyllä mutta sen sijaan hän näkikin murheen murtaman hereillä olevan hahmon. Scootaloo istui sängyllään katsellen lattiaa, jolla näytti olevan pieni lätäkkö hänen kohdallaan. Onnellisuus Jackistä katosi kuin voinokare puuroon.

"Huomenta. Nukuitko hyvin?" Scootaloon äänensävy hämmästytti Jackiä. Se ei kuulostanut yhtään tutulta, iloiselta tai nuorelta tytöltä. Hän kuulosti vieraalta, murtuneelta vanhukselta, jolta oli juuri viety kaikki mitä hän omisti ja kaikki mitä hän rakasti. "Oletko valmis lähtemään?"

Jack vain katsoi hetken aikaa tuota murheen murtamaa hahmoa viereisellä sängyllä.

"Masentaako sinua se, että minä saan lähteä täältä mutta sinä et?"

Scootaloo nosti hitaasti katseensa lattiasta. Hänen silmät olivat punaiset ja luomet olivat turvoksissa. Hän oli selvästi itkenyt jonkin aikaa. "Ei se minua masenna", hän sanoi päivänselvästi valehdellen.

"Hei piristyisit nyt vähän", Jack sanoi istahtaen hänen viereensä. "Jos se yhtään auttaa, niin minä voin kyllä jäädä tänne odottamaan sinun paranemistasi"

Scootaloon ilme kirkastui hieman, mutta ääni pysyi samana. "Ei sinä et voi jäädä tänne. He eivät anna sinun jäädä. Minä kysyin jo. He sanoivat, etteivät voi antaa sinun jäädä koska sinun pitää tehdä tilaa seuraaville potilaille", hän sanoi masentuneena.

Jack painoi summeria ja kohta ovella oli hoitaja Redheart. "Voisitko tuoda meille hieman vettä?" hän kysyi ennen kuin Redheart kykeni edes avaamaan suutaan.

Redheart katseli pienen hetken Jackiä ja hänen kainalossa olevaa Scootaloota, jonka jälkeen hän vain nyökkäsi ja lähti hakemaan vettä.

Hetken he vain istuivat siinä nauttien toistensa seurasta. Scootaloo nyyhki välillä hiljaa ja Jack vain piti häntä lähellä. Tällä oli välitön vaikutus Scootaloohon. Vaikka hän nyyhkikin välillä, hän ei sentään vuodattanut enää kyyneleitä ja hän hymyili. Jack hieman keinua rauhoittavasti edes takaisin kuin äiti rauhoitellessaan pelokasta lastaan.

Ovi avautui ja Redheart tuli sisälle kantaen tarjotinta, jolla oli kannu ja kaksi lasia. Hän laski ne Scootaloon sängyn päätyyn. Jack kuiskasi hiljaisen kiitoksen ja alkoi levitoida kannua. Redheart hymyili myötätuntoisesti vilkaisten vielä kerran parivaljakkoa ennen kuin sulki oven perässään.

"Ottaisitko hieman vettä? Se voisi auttaa tuohon äänesi käheyteen", Jack sanoi levitoiden vesilasin hänen eteen.

Scootaloo joi rauhallisesti lasinsa tyhjäksi, jonka Jack levitoi pois. Jack painoi kasvonsa Scootaloon hiuksiin ja kaappasi tämän halaukseen. Jälleen he vain istuivat siinä unohtaen muun maailman ympäriltään.

Lopulta, kun Scootaloon silmistä oli palautuneet ja kadottaneet punoituksen, Jack uskalsi irrottautua hänestä. "Minä en lähde täältä", hän sanoi päättäväisesti.

"Sinun täytyy. Muuten-" Scootaloo aloitti mutta joutui jättämään lauseensa kesken, kun Jack oli painanut kavionsa Scootaloon huulille. Scootaloo katsoi ylös nähdäkseen hymyilevät kasvot.

"Kuten olin sanomassa: Minä en lähde täältä, en yksin", hän sanoi silittäen Scootaloon harjaa. Scootaloo hymyili leveästi ja nappasi Jackin isoon halaukseen. He viettivät hetken vain nauttien toisten syleilystä.

Lopulta Jack rikkoi hiljaisuuden: "Menemmekö kuvaamaan tuon sinun siipesi? Jos se on parantunut tarpeeksi niin voimme lähteä täältä."

"Joo, mennään"